Å...
Hva er alt dette? Takk, skatten min, takk.
De ser kjente ut. Vil du sitte på fanget mitt og se på bildene?
Jeg satt og så på de gamle bildene mine. Husker du hvem disse er?
Vi så på bildene forleden. Det er min mor og far.
Og dette bildet ble tatt for veldig lenge siden.
-Hun har kjent ham fra de var små. -Et perfekt par.
De er så forelsket.
Det var juni, måneden for bruder. Den lykkeligste dagen i mitt liv.
Jeg var så full av håp og drømmer.
(I love you)
Spør aldri hva jeg gjør med mitt liv. Forstått?
Du er full hver kveld. Jeg ser deg aldri. Du er alltid med vennene dine.
De er morsomme å være sammen med. De godtar meg slik jeg er.
De maser ikke hele tiden om at jeg må få meg jobb og bli en mann.
Jeg vil bare vi skal være lykkelige. Jeg trodde at når vi giftet oss...
Ditt syn på ekteskapet er kjedelig. Jeg er en mann som vil ha det moro.
Vet du hva å ha det "moro" er? Det er det jeg vil.
Jeg legger meg. Vi snakker om dette når du er blitt edru.
Jeg er klin edru nå, og jeg vet nøyaktig hva jeg vil ha.
Nei, jeg vil ikke, Freddie. Nei, vær så snill, nei!
Freddie, ikke gjør det!
-Gratulerer, Sarah! Så fantastisk. -Jeg har alltid ønsket meg barn.
-Hvordan tok Freddie nyheten? -Han ble glad.
Han synes det er litt tidlig, men han er glad.
Det håper jeg. Synd han ikke er hjemme.
Det syntes han også. Han skulle møte noen om en jobb.
-Ja, en jobb ville vært bra. -Så herlig med en liten baby!
-Hvordan har du det? -Bra, bare bra.
Nei, men er det ikke den lille fruen som sitter og venter på mannen sin.
Men snart er du ikke så "liten" mer. Det er virkelig rørende, Sarah.
-Du kan ikke fortsette å drikke sånn. -Elskede, det er det eneste jeg kan.
Du skal bli far.
Du høres ut som en plate med hakk i. Du snakker bare om babyen.
Jeg er glad for den.
Før var du morsom. Ikke kjempe- morsom, men i alle fall litt gøyal.
-Vet du hva du er nå? Kjedelig! -Det er ditt barn også.
-Ærlig talt så blir det bare til bry. -Hvordan kan du si det?
-Jeg kjenner deg ikke igjen. -Jeg sier det samme.
Jeg kan ikke huske hvorfor jeg giftet meg med deg.
-Kanskje vi gjorde en feil. -Det der var feilen.
-La meg være. -Hvor skal du?
Sladre til mamma og pappa om at Freddie har vært slem? Du blir her.
Du blir snart bra igjen. Doktoren sa at det går bra.
Mor, var det en gutt eller en jente?
-Du får andre barn, skatt. -Jeg ville ha dette.
-Hvor er Freddie? -Jeg vet ikke.
-Jeg fatter ikke at du falt så stygt. -Jeg snublet på soveromsteppet.
Er det noe du skjuler for oss, Sarah?
Vi møtes nede om noen minutter.
Sarah, du kan fortelle hvis noe er galt.
Jeg ville ha barnet, mamma.
-Jeg vil snakke med Sarah. -Jeg tror ikke at...
-Vær så snill, mor... -Ja da, så.
Jeg skulle ønske klokka kunne snus tilbake. Alt...utenom å se deg sånn.
Hvordan kunne jeg la dette hende deg? Sarah, la oss starte på nytt.
-Vi får en ny baby. Jeg endrer meg. -Du må slutte å drikke. Bli en annen.
-Jeg skal ikke røre en dråpe. -Skulle ønske jeg kunne tro deg.
Jeg er redd du sier det jeg vil høre. Og så skjer dette igjen.
Nei da, det gjør det ikke. Jeg sverger.
GRATULERER MED ETT ÅRS BRYLLUPSDAG
Hvorfor lar du ikke meg gjøre dette?
Tenk at det alt har gått ett år!
-Hvor gjemmer du Freddie? -Han kommer når som helst.
Du er enda vakrere nå. Ekteskapet må passe deg.
Ingen barn ennå, Sarah?
Hei, alle sammen. Jeg tok med noen venner til festen min.
Beklager at vi er litt sene,-
-men vi fikk oss noe på veien...
Hvor er min kone? Sarah!
Hva er det? Vil du ikke treffe mine venner?
-Forsvinn herfra straks! -Dette er mitt selskap!
-Jeg feirer som jeg vil. -Det er slutt.
Ta horene dine og forsvinn. Jeg vil aldri se deg nær min datter igjen.
Vent nå!
-Kanskje jeg ikke burde reise. -På tide du ser deg omkring.
-Dere får det bedre uten meg. -Europeere er hyggelige mennesker.
-Ikke etter det jeg har lest. -En dame leser aldri førstesidene.
-Bare mor deg. Alle vil elske deg. -Hvorfor? Er skilsmisser populære?
Skynd deg nå...
-Elskede, det er for ditt eget beste. -Ja, selvfølgelig.
FØRSTE KLASSE-PASSASJERER
-Får jeg lov? -Nei takk.
Det ville ikke skade om du danset.
Alle minner meg bare om Freddie. Snakker om seg selv, ville fester...
-Jeg kan bare ikke... -Du må fortsette å leve.
Jeg stoler ikke på min egen vurdering mer. Jeg trodde jeg kjente Freddie.
-Han kan ikke skade deg lenger. -Jeg lot ham skade meg.
Jeg føler meg dum - skamfull for din og fars skyld over å ha blitt skilt.
-Tull, jenta mi. Feilen var ikke din. -Hvem sin var det?
Ingen vi kjenner har skilt seg. Alt ble så feil.
Ditt liv har nettopp begynt. Ikke gi opp uten å ha gitt det en sjanse.
-Du må ut i verden igjen. -Hvorfor det?
Ellers visner du bort og dør. Jeg ser det i øynene dine.
En som lengter etter å bli lykkelig, men du slipper henne ikke fram.
Jeg elsker deg så høyt, Sarah. Vær så snill, forsøk.
Om et par dager er vi i London. Te og tekaker, British Museum.
Og en masse shopping...
BBC med nyheter.
Adolf Hitler har okkupert Sudetenland i Tsjekkoslovakia, men-
-den tyske kansleren gjentar at han bare tar tilbake Tysklands områder-
-og at han ikke har til hensikt å ta andre områder.
Vidunderlige nyheter! Vår gamle venn Lord Gloucester har invitert oss.
-Til sitt landsted. -Jeg vil ikke bli med, mor.
-Det blir sikkert kjempehyggelig. -Du vil bare at jeg skal treffe menn.
-Du elsker jo gamle hus. -Jeg kom ikke til Europa...
...for å finne en ny mann. Jeg har ikke tenkt å gifte meg igjen.
Du har levd som en nonne i et halvt år.
Jeg vil ikke bli en stakkar eller lik Wallis Simpson, som alle snakker om.
Du er så dramatisk. Det ville vært fint å høre deg le igjen.
Jeg var uforberedt. Jeg fikk solen i øynene. Jeg bare sjekket banen.
Cricket er det eneste spillet som kan vare i fem dager uten resultater.
-Ingen cricketfan? -Har aldri sett det før.
-Hvem vinner? -Det langsomste laget taper.
Ute på langtur med foreldrene?
Og de drar deg vel med rundt til alle kirker og museer.
De vil du skal møte gørre engelsk- menn som snøvler... Tampen brenner?
Du har en vidunderlig latter.
-Er du interessert i dette? -Det er faktisk ganske kjedelig.
Det gleder meg å høre deg si det.
Men det fins faktisk steder som er vakre her. Vil du se dem?
Gjerne.
-Jeg heter William Whitfield. -Jeg heter Sarah Thompson.
-Som fra en Thomas Hardy-bok. -Eller Galsworthy.
-De gamle bøkene blir levende her. -Her er det så vakkert.
Jeg liker det også. Iblant føles det som om jeg ble født i feil århundre.
Her er så fredelig. Vanskelig å tenke seg at så mye fælt skjer i verden.
-Bor du i London? -Jeg har en leilighet der.
Men også et sted på landet. Slett ikke som dette, det lover jeg.
Et forferdelig sted med masse trekk, spindelvev og grusomme ekko.
-En dag vil jeg bo sånn som her. -En er travelt opptatt...
-Med spøkelsene og tak som lekker. -Det skremmer ikke meg.
Å, den ungdommelige energien...
Hva må en gammel mann som jeg gjøre for å konkurrere med de unge?
Vil du...sitte ned et øyeblikk?
Her...
Takk.
Du har en hemmelighet, ikke sant? Og den er ikke lykkelig.
Alle har vel en hemmelighet.
Unnskyld, du trenger ikke fortelle noe. Vi har jo nettopp møttes.
Men jeg liker deg. Hvis noe forferde- lig har hendt deg...beklager jeg det.
Jeg må gå tilbake nå.
Hvor har dere to vært? Dine foreldre tror at du har falt i vollgraven.
Jeg kidnappet henne og kommer med henne i anger.
Han har aldri følt anger! Kan jeg få låne min fetter til neste kamp?
-Han vil sikkert gjerne spille. -Takk. Jeg håper vi møtes igjen.
Du har fått den mest attraktive fyren i England til å legge merke til deg.
Han er muligens også den hyggeligste.
Han er så beskjeden. Man kan overhodet ikke ane...
-Hva da? -Vet du det ikke? Sa han ingenting?
Det er det jeg liker best ved ham.
Han er hertugen av Whitfield. Den 13. i rekkefølgen.
-Hvilken rekkefølge? -Tronfølgen til Englands trone.
TYSKE JØDER må levere inn sine pass
De vil elske det. Og går de unna butikkene en stund, blir jeg glad.
Hertugen av Whitfield henter oss klokken to for å se Kronjuvelene.
-Jeg burde ikke... -Har du noe bedre å gjøre?
-Jeg vil ikke at det skal bli pinlig. -Han ber jo oss alle komme.
-Jeg vil ikke involvere meg i noen. -Det er snilt å invitere oss.
Herregud, han foreslår jo bare en ettermiddag sammen.
William var en fascinerende og underholdende guide.
Han fortalte om juveler lagd til Aleksander den Store,-
-om halsbånd som Josephine hadde fått av Napoleon.
Det var vidunderlig vakre smykker.
Denne blir kalt den indiske britiske imperialistkronen,-
-lagd spesielt til kong George V da han ble kronet til keiser av India.
Han fikk til og med vaktene til å ta den ut av montrene.
Dette er Den hellige Edwards krone.
-Fantastisk tung! -Tungt er hodet som bærer kronen.
Fetter Burty bar denne under kroning- en i fjor. Jeg mener...kong George.
-Han ville ikke bli konge. -Han ble forferdet da hans bror...
...abdiserte for å gifte seg med Mrs. Simpson.
Dette...ble båret av dronning Victoria...
...da hun var liten pike.
Du burde ha et sånt.
-Vil du spise middag med meg i kveld? -Jeg tror vi har teaterbilletter.
-I morgen kveld? -Hvorfor vil du treffe meg?
-Du er spesiell. -Vi reiser om noen dager.
-Jeg tar den tiden du kan gi meg. -Det fører ikke til noe.
Det vet vi jo ikke før vi har forsøkt.
Jeg liker foreldrene dine.
Jeg har bare min mor igjen. Hun er nesten 80, men helt klar i toppen.
Vi står hverandre nær, men jeg har skuffet henne.
Hvordan da?
Ved ikke å gi noen arvinger, jeg har sagt nei til alle ekteskapstilbud.
Har det vært mange?
Du gjør rett i å ikke risikere en feiltakelse.
Hvorfor kan du ikke fortelle hva det er som fortsatt er så vondt for deg?
-Er vi ikke venner ennå, Sarah? -Jeg gjorde en forferdelig feil.
Giftet meg med en mann jeg trodde jeg kjente.
Han såret meg forferdelig. Jeg prøvde å gjøre det beste ut av det,-
-men til slutt ble det så grusomt at jeg ikke holdt ut lenger.
Vi ble skilt.
Er det din forferdelige hemmelighet?
Jeg trodde du minst hadde drept noen.
Jeg er glad du kom deg ut av det, men du må ikke anklage deg selv.
Skilsmisse er ikke noe å skamme seg over.
Du tok et feil valg. Ingen bebreider deg for det.
Kan du tenke deg en tur ut på landet i morgen?
Tror du på kjærlighet ved første blikk?
Jeg vet ikke.
For jeg elsker deg, Sarah Thompson.
Jeg elsker deg.
Sarah, jeg sa ikke det jeg gjorde i går for å skremme deg.
Jeg er ikke dum, og jeg vet det høres rart ut, men jeg elsker deg.
Vi kan bare være venner. Jeg reiser tilbake snart.
Du har ditt eget liv. Jeg kan ikke være en del av det.
Jeg gir ikke opp deg, med mindre du kan si at du ikke føler noe.
At du ikke elsker meg.
-Jeg kan ikke si det. -Takk gode Gud for det.
Jeg gleder meg til du får treffe hertuginnen.
-Hvilken hertuginne? -Min mor.
Tar du meg med til din mor? Du sa vi skulle kjøre en tur ut på landet.
Jeg løy.
Er dette ditt forferdelige landsted, med masse trekk og spindelvev?
Ja, her er det.
-Endelig er dere her! -Beklager at vi er litt sene.
-God dag. -Hyggelig å få treffe Deres nåde.
De er like nydelig som William sa. Er De virkelig amerikansk?
De har jo engelsk hud.
Velkommen. Velkommen til Whitfield Manor.
-Jeg har aldri sett så utrolig hus. -Whitfields har bodd her siden 1500.
De fleste er her fortsatt...
En var general som kjempet i den amerikanske revolusjon - på vår side.
Som liten rullet William sammen teppene og skled fra rom til rom.
-Han lot som om han gikk på skøyter. -Et ensomt barn må være oppfinnsomt.
-Jeg vet det. - Nydelige gobeliner! -Ja, de er er alle fra 1500-tallet.
For noen vakre roser.
Hagen og min sønn er to ting som gir meg stor glede.
-Hun er skjønn. -Hun likte deg veldig godt.
-Og om hun visste jeg var skilt? -Vi snur og forteller det.
-Du kunne bare våge! -Jeg bare erter.
Jeg vil tilbringe all tid med deg før du reiser til Roma.
-Hva skal jeg gjøre uten deg? -Vær glad, gift deg, få ti barn.
-Skriver du? -Straks!
Kanskje hater dere Italia. Mussolini er nok verre enn Hitler.
Vi besøker neppe ham.
-Så snilt av Dem å følge oss. -Det var bare hyggelig.
Kom nå.
Jeg skulle ønske du ikke måtte reise.
-Elskede Sarah, som jeg elsker deg. -Det er umulig. Det går ikke.
Stig om bord!
Jeg kommer til å savne deg sånn.
Neste stopp, Circus Maximus.
Reis uten meg. Jeg drar tilbake til hotellet. Jeg har sånn hodepine.
-Det var feil å la deg reise. -William!
Jeg er så glad for å se deg. Jeg elsker deg.
-Jeg har en sørgelig nyhet. -Hva da?
Jeg tror ikke jeg kan leve uten deg.
Sarah...
-Vil du gifte deg med meg? -Du kan ikke gjøre det.
En fraskilt amerikanerinne. Du må gi opp tronen. Hva vil folk tenke?
Eneste mening jeg bryr meg om er mors, og hun forguder deg.
-Hun vet ikke at jeg er skilt. -Jeg fortalte henne det.
Hun sa at slike følelser får man bare én gang i livet.
Vi må stole på våre følelser.
En dag vil du bebreide meg at du ikke kan bli konge.
Elskede...
Uten selvmord eller pesten fins det ikke en sjanse for at jeg blir konge.
Tolv slektninger står foran i leddet og trener på kroningspromenaden.
Sarah...
Sarah, jeg vil gifte meg med deg.
Jeg vil leve resten av livet med deg.
Vi blir her til du har sagt ja til å bli neste hertuginne av Whitfield.
Vel?
Ja.
Unnskyld?
Ja.
Ja!
Livet bestod av middager og fester. William presenterte meg for alle.
En siste slektnings godkjennelse var svært viktig.
William tok meg med til sin fetter...kongen.
-William. -God morgen, Deres Majestet.
Dette er Sarah Thompson.
-Så hyggelig å treffes. -Det er en ære, Deres Majestet.
-Min fetter overdrev ikke om Dem. -Takk, Deres Majestet.
-Dere vil altså gifte dere. -Vi vil gjerne ha Deres velsignelse.
Vel var jeg skuffet over at William ville gi opp tronfølgen,-
-men etter å ha møtt Dem, forstår jeg hans beslutning.
Måtte dere få et langt lykkelig liv sammen, og mange barn.
-Synd jeg ga opp retten til tronen. -William, du sa jo...
Nei, jeg bare tenkte at du hadde blitt en forbasket bra dronning.
-Kanskje jeg må kidnappe deg. -Hvorfor det?
Å vente til etter bryllupet begynner å føles umulig.
Ja, det er sikkert.
Sarah, hvis jeg ber deg veldig pent...
Får jeg...komme inn et øyeblikk?
-Vil du oppføre deg pent? -Antagelig ikke.
Slipp meg inn likevel.
-Lukk øynene. -Hva har du tenkt å gjøre?
Lukk øynene, det er en overraskelse.
Far fikk laget den til mor da de forlovet seg.
-Hun ville at du skulle ha den. -Å, William...!
-For en plage å måtte oppføre seg. -Jeg vil godtgjøre deg for det.
-Jeg vil ha en masse barn. -Herlig, når skal vi begynne?
Hvor fort kan vi gifte oss?
Tar du, Sarah, denne William til din ektemann?
Lover du å elske og ære ham til døden skiller dere ad?
Ja.
Tar du, Willlliam, denne Sarah til din hustru?
Lover du å elske og ære henne til døden skiller dere ad?
Ja.
-Hva er det? -En Spitfire.
-Antagelig rutineøvelser. -Han flyr lavt.
Sikkert bare en gutt, en av de frivillige.
William, jeg vil du skal love at om det bryter ut krig her...
-...så kommer dere begge til Amerika. -Ingen hyggelig bryllupssamtale!
-Det er jeg enig i. -Lov det!
-Jeg sender Sarah til dere. -Jeg holder ikke ut tanken. Unnskyld.
Jeg beklager, men vi forlater jo henne her.
-Hva gjør du hvis det blir krig? -Jeg må vel til mitt regiment.
Vi snakker ikke om dette på vår bryllupsdag.
Jeg ser deg fortsatt med lange fletter og blå silkerosetter.
Jeg kommer til å savne deg også. Jeg er glad i deg, far.
Er Deres nåde klar til å reise?
-Vil folk kalle meg det livet ut? -Det håper jeg da virkelig.
Mine damer og herrer...
Hennes nåde, hertuginnen av Whitfield.
Hennes nåde!
-Du er en bemerkelsesverdig kvinne. -Jeg har aldri følt noe sånn før.
Ville det ikke vært herlig å starte vårt familieliv på bryllupsreisen?
Elskede, tenker du på barnet du mistet?
Jeg er redd, William. Jeg vil ikke gå gjennom det igjen.
Det kommer du ikke til å gjøre. Det lover jeg deg.
Jeg roper på kapteinen hvis du rører meg igjen.
Jeg vil ikke klare å gå når jeg er fremme i Paris.
Ikke vær urolig. Jeg skal bære deg.
Jeg elsker dette stedet.
-Hvor skal du? -Gå en tur. Kom!
Du kommer til å gli og havne i en kuruke.
William, kom og se!
Herregud!
Jøss...
-For et fantastisk sted! -Det må ha vært forlatt i 100 år.
Kanskje det er spøkelser her...
Dette er virkelig eldgammelt.
Ikke like gammelt som Whitfield.
Ikke engang som George og Belindas hus. Det er nok bare 200-300 år.
Mitt land er ikke engang 200 år. Dette er eldgammelt.
-Går det bra med deg? -Ja da.
Får du ikke lyst til å rive og bygge, restaurere det som en gang var?
-Rive og bygge? -Du vet hva jeg mener.
Det trengs en hær av arbeidere og hele Bank of England, så glem det.
-Det er så vakkert. -Det er en katastrofe.
Jeg brukte 15 år på å sette Whitfield i stand.
-Det er synd at det forfaller. -Det blir masse jobb!
Dessuten blir det ikke bra hvis man ikke overvåker alt selv.
Jeg ville elske å gjøre noe sånt her.
Mademoiselle...
Når vi er tilbake i England, kan vi jo, om du vil ta fatt på noe sånt,-
-prøve å finne et sted som faller i ruiner der.
God jul, elskede.
-William, skjuler du noe for meg? -Jeg?
Ja, gjør du det?
Jeg føler meg som en dronning. Jeg har aldri blitt så bortskjemt.
William, jeg forguder deg.
Å, jeg glemte...
Jeg har jo en gave til.
Bare en liten en...
-Hva er det? -Åpne!
"Le châte au de la Muse. God jul, 1938. Kyss og klem, William."
Slottet? Kjøpte du det?
Har vi råd til det? Det må ha kostet en formue.
En formue å restaurere det...
Jeg lover å gjøre alt selv. Alt! Når kan vi begynne?
Jeg er den lykkeligste personen i hele verden. Du er så snill mot meg.
Jeg elsker det. Jeg elsker deg.
Jeg tenkte å vente med det, men jeg har en siste gave til deg også.
Sarah, du trenger ikke...
Jeg skal ha barn.
Jeg tror det skjedde på bryllupsnatten på båten.
Sarah, en baby...
En baby...
Sarah...
-Vær forsiktig, for Guds skyld. -Jeg er ikke syk, bare gravid.
-Akkurat det jeg mente. -Jeg gjør ikke noe som skader babyen.
-Men jeg kan ikke bare sitte stille. -La oss gjøre det der.
Hun klarer det jo bra. -Mademoiselle, s'il vous plait...
-Snakker du engelsk? -Ja.
Jeg har sett deg før.
-Hva heter du? -Emanuelle.
Kan du hjelpe meg med dette? Jeg når ikke så høyt opp.
Takk.
-Emanuelle vil jobbe med meg. -Bra. Vi går og ser hva vi har kjøpt.
William, det fins ikke noe bad.
Vi reparerer her først, så vi kan bo her mens vi jobber med slottet.
-Å, takk. -Burde du ikke trappe ned litt?
Dr. Miniker sa jeg skulle bevege meg, da ville fødselen gå lett.
Tror du at sønnen din kommer ut noen gang...
-Hva var det? -Jeg vet ikke.
Etter Tsjekkoslovakia vil Hitler ha mer. Han har nå tropper i Polen.
Frankrike må redde dem. Hitler må stanses.
-Ikke vår sak. Polen er langt unna. -Det spiller ingen rolle.
-Hva har hendt? -Tyskland har invadert Polen.
Jeg bebreider ikke vårt barn som vil være igjen der inne.
Sarah, sengen er gjennomvåt.
Herregud, vannet har gått.
Hva?
Jeg ringer legen og ber ham møte oss på sykehuset.
-Klarer du deg alene? -Ja da.
Han sa at det kan ta en hel dag før noe skjer.
-Den jævla legen er borte i helgen. -William!
-Elskede. -William! Noe er galt.
-Slik smerte skal ikke komme så fort. -Ta det med ro.
William...
-Orker du å kjøre bil til Paris? -Nei! Herregud, det er så fryktelig!
-Hjelp meg, vær så snill. -Slapp av, det går bra.
-Gjør noe! -Jeg henter Emanuelle.
Press...
Press. Kom igjen, elskede, du klarer det.
Jeg ser det nå. Jeg ser hodet. Jeg ser det. Du må presse.
Er du klar? Press! Enda mer!
Nei, jeg klarer det ikke.
-Ja, hvem er det? -Emanuelle.
Kom inn fort!
Babyen kommer ikke ut. Har du vært med på en fødsel?
Nei, men jeg har sett dyr føde. Vi må hjelpe henne med å presse.
Vi prøver igjen. - Elskede, Emanuelle skal hjelpe deg.
Opp...så...
Sånn, ja.
Bare én gang til.
Du klarer det. Du kan presse hardt. Jeg gjør det sammen med deg.
Kom igjen...
Nå kommer det, hodet er ute...
Pust dypt, det blir den siste...
Den siste, og press...
Sånn, ja...
-Er babyen fin? -Nydelig.
-Hva er det? -En gutt.
Ditt mirakel, elskede.
Vårt mirakel.
Vår sønn, Philip Edward Whitfield.
Han er en vakker gutt.
Takk! Vi kunne ha mistet ham hadde det ikke vært for deg.
Heng på!
Hva i all verden?
Hva er det som skjer?
Frankrike og England har nettopp erklært Tyskland krig.
-Kan de ikke fremskynde dine ordre? -Mitt regiment vil se meg straks.
Jeg må være i London i morgen.
-Jeg skulle ønske du ble med meg. -Jeg vil ikke at du skal reise.
Jeg vil ikke reise.
-Jeg er så urolig for deg. -Vil du klare å komme tilbake snart?
Jeg vet ikke hva de vil med meg. Så fort du er sterk igjen, reis hjem.
-Dette er mitt hjem. -Du skulle heller vært i Whitfield.
Ta det med ro, Frankrike er på vår side. Vi er trygge her.
Kom inn.
Emanuelle, kan du holde babyen?
Emanuelle, kan du flytte hit og hjelpe madame med babyen?
Flytte til slottet? Ja, det gjør jeg svært gjerne.
-Jeg vet ikke hvordan jeg skal takke. -Det er ok.
-Pass på ham, Emanuelle. -Jeg hjalp ham til verden.
Jeg skal ta godt vare på ham.
-Unnskyld, men er han hertug? -Han blir det en dag.
-Hadde du bare ikke måttet reise. -Jeg håper å komme tilbake snart.
Vær forsiktig.
Det lover jeg.
Vær forsiktig, du også. Med deg selv og Philip.
Jeg elsker deg. Jeg elsker dere begge.
Jeg elsker deg.
William...
Jeg elsker deg.
Jeg ble fort bedre, men Philip fikk skarlagens feber, så vi måtte bli.
Dessuten var det så mye å gjøre, og krigen virket så langt unna.
-Hvordan er det å være "lady". -Hva mener du?
Som deg, hertuginne...
Jeg ble det fordi min mann er hertug. Nå føler jeg meg ikke som noen lady.
Ja, men før du ble det. Kunne du gå, snakke...
-Alle kan lære seg det. -Selv jeg?
Særlig du, men det er ikke så viktig i disse tider.
Jeg vil uansett bli en lady.
Ikke vær urolig, mor.
Han har feber, men han er så vakker. Jeg skulle ønske du så ham.
Nei, han er altfor syk til å reise.
Jeg savner deg også.
Noen er ved døren. Jeg må slutte. Gi far et kyss. God jul, mor.
Kan jeg hjelpe Dem?
God jul.
Herregud, du er enda vakrere.
-Jeg har savnet deg sånn. Hvor lenge? -Bare noen dager.
La meg...
Du har så...
Denne frakken...
William, hysj...
Unnskyld.
-Hvordan har den lille hertugen det? -Han har hatt en slitsom natt.
Sarah, jeg vil du skal bli med meg. At dere begge skal være på Whitfield.
Doktoren sier at Philip er for svak til å reise, det kan skade hjertet.
Dessuten har jeg lest at det er farligere i England enn i Frankrike.
Jeg risikerer ikke hans helse. Vi snakker ikke mer om det.
-Du kan være så sta. -Har du oppdaget det først nå?
Jeg skulle ønske jeg ikke måtte dra.
-Det må ikke skje noe med deg. -Elskede, det gjør det ikke.
De bruker bare folk som jeg til å muntre opp troppene med.
Det hjelper tydeligvis å se en middelaldrende hertug i uniform.
Jeg er altfor gammel til å gjøre noe farlig.
Jeg håper du har rett.
Du forteller vel...Philip hvor høyt jeg elsker ham?
Jeg kommer tilbake så fort jeg kan...
Du burde lese den før du bærer den på hodet.
Jeg har lest den. Den er av Charles Dickens, og begynner slik:
"Det var den beste tiden noensinne. Det var den verste tiden noensinne."
-Jeg gråt da han døde. -Jeg også.
Det fins en mye bedre måte.
-Hva er det? -Jeg vet ikke. Jeg er bare trett.
Gjett om jeg ble forundret da jeg fikk brevet ditt.
Det er helt vidunderlig at vi skal ha en baby til,-
-og jeg er glad for at Philip endelig er bedre.
Jeg hadde håpet å møte deg snart, men de ga meg et nytt oppdrag.
Lov å dra i god tid til sykehuset når barnet skal fødes.
Forhåpentligvis til et sykehus i England.
Jeg savner deg så veldig, min elskede.
Hitler har invadert Frankrike!
Jeg kommer ikke frem til England. William må være helt fra seg.
De lot dem marsjere rett inn. Frankrike ga opp.
Emanuelle, gi meg babyen.
-De kommer til å drepe oss. -Nei, de gjør oss ingenting.
-De dreper oss. -De kommer nok ikke engang hit.
Hør på meg. Emanuelle, gjør i stand Philips bad.
Hell varmtvann i badekaret. Så, ta frem karet.
Emanuelle, jeg vil at du skal sove hos oss i natt.
Jeg sa jo at alt ville bli bra. Vi er like trygge her som før.
Stans.
-Hva vil De? -Er De engelsk?
Amerikansk.
-Hvem eier dette huset? Tomten? -Jeg.
Det er et tysk hus nå.
-La meg være. -Nei, nei, nei!
Unnskyld mine menns dårlige oppførsel. Det vil ikke skje igjen.
Jeg er major Joachim von Manheim.
Jeg beklager, men vi tar Deres slott for å ha det som sykehus.
-Hvor er Deres mann? -Han er bortreist.
-Er han amerikaner? -Engelskmann.
-Hva heter De? -Jeg er hertuginnen av Whitfield.
-Hvor skal vi bo nå? -Fins det en hytte på tomten?
Jeg ber noen hjelpe til med å flytte, Deres nåde.
Vårt vakre hus ble rekonvalesent- hjem og sykehus for den tyske hær.
Jeg fikk knapt gå nær slottet. Min verden var snudd opp ned, og-
-jeg visste ikke når jeg ville få se William igjen.
Hold opp! Hold opp!
-Unnskyld. -De hadde tenkt å voldta oss.
-Skjer det igjen, skyter jeg dem. -De kunne ha drept min baby.
-Jeg lover at det ikke vil skje igjen. -Sørg for det!
-Sitt! -Jeg foretrekker å stå.
Det første du må lære er å adlyde ordre.
-Hvorfor vil du bli med? -Jeg hater dem.
Jeg hater tanken på at mitt land skal styres av de jævlene.
Jeg gjør det som må til for å drive dem ut av landet.
Denne mannen har forrådt oss. Han er kollaboratør og må dø.
Vis at du har mot til å drepe en forræder.
Drep ham.
Han er en forræder.
Han er en forræder!
-Gratulerer, du er en av oss. -At dere våger å gjøre dette mot meg!
-Jeg beklager, men vi måtte vite det. -La meg være!
-Kan jeg hjelpe Deres nåde? -Nei, det går bra.
Det er vakkert her.
-Bor De bekvemt? -Jeg ville heller bodd i huset mitt.
-Jeg skulle ønske dere ikke var her. -Det samme gjør jeg, Deres nåde.
Men heller her enn i et slag et sted.
Jeg er flinkere til å pleie menn enn til å knuse dem.
Jeg var heldig som ble sendt hit.
-Hvor er Deres mann? -Jeg vet ikke.
-De vet ikke, eller vil ikke si det? -Jeg vet ikke.
Og jeg ville ikke si det.
Krig er forferdelig.
Ingen vinner, alle taper.
-Deres Führer mener visst ikke det. -Kanskje han besinner seg...
...før altfor mye har gått tapt.
-Jeg håper Deres mann er i sikkerhet. -Det gjør jeg også.
Stans!
Kom, fort...
Månedene bare forsvant uten nytt fra William eller mine foreldre.
Tyske soldater var overalt rundt slottet,-
-så jeg gikk lange turer i skog og mark.
Mange ganger med kommandanten.
Jeg var så ensom at jeg nesten trivdes med selskapet.
-Hvordan føler De Dem i dag? -Enorm.
Jeg har to sønner, sju og tolv år gamle.
Dessverre bor de hos sin mor. Vi er skilt.
-Det var leit. -Skilsmisser er forferdelige.
Hvorfor reiste De ikke til England eller Amerika mens De fortsatt kunne?
Min mann ville det, men jeg trodde vi var trygge her.
Jeg trodde ikke at Frankrike skulle kapitulere.
Ingen trodde det. Det forundret til og med oss.
De gjorde rett i å bli her. De og Deres barn er tryggere her.
Skal De føde snart?
-Gikk fødselen lett med Deres sønn? -Nei, vi hadde ingen lege.
-Er De ikke redd denne gangen? -Litt.
Kanskje våre leger kan hjelpe til.
-Er det noe De trenger, Deres nåde? -Ja, en billett hjem.
-Går det bra, Deres nåde? -Ja, takk.
-De kan bare kalle meg Sarah. -Greit, Sarah.
Emanuelle!
Hvor har du vært?
-Hva har hendt med hånden din? -Jeg hogg ved.
Du utsetter Philip og meg for fare. Vi kan bli drept alle sammen.
Jeg vet det.
Sarah, vi trenger hjelp. Et våpenlager har eksplodert.
Det er så mange skadde, flere enn vi klarer. Kan De hjelpe oss?
Ellers dør de...
-Sarah... -Ja, selvfølgelig, jeg kommer.
-Nei, de er tyskere, mordere. -Ikke alle.
-Men de er tyskere, de er fienden. -Jeg vet det.
Skjer noe med William, vil jeg at en kvinne gjør det samme for ham.
Emanuelle, ta Philip.
Ta babyen!
-Jeg tror det verste er over. -Krigen pågår fortsatt.
-Hva er det? Hva har hendt? -Hun skal føde. Vi trenger en lege.
Alt personell tar seg av våre sårede. Etter et slag.
Ble noen lege igjen?
-Jeg blir med Dem. -Fort!
-Hvor er legen? -Jeg er den eneste her. Jeg beklager.
Dette er verre enn forrige gang. Jeg klarer det ikke. - William!
Du klarer det, Sarah. Jeg hjelper deg. Har babyen beveget seg ennå?
Nei, Joachim, ikke gå fra meg.
Nå presser vi for siste gang.
Nå, Sarah, press!
Den er fremme.
Noe er galt, babyen puster ikke, babyen beveger seg ikke.
-Vær så snill, gjør noe! -Få den til å puste.
Nei! Vær så snill...
Ikke la henne dø.
Du reddet henne. Du reddet mitt barns liv.
-Hun er vakker. -La meg holde henne.
Hva skal hun hete?
Elizabeth. Lady Elizabeth Annabelle Whitfield.
-Dette er fra hertugen. -Hvordan fikk du det hit?
-Jeg har venner. -De må ha hatt utgifter.
Philip, kom hit.
Elskede Sarah, jeg er så glad for å høre at Elizabeth er født.
Hun er sikkert helt lik deg. Jeg savner deg forferdelig.
Jeg ber om at krigen snart er over, så vi alle kan være sammen.
Din hengivne mann William.
Søndagens angrep mot Pearl Harbor, en dag full av vanære...
President Roosevelt ba Kongressen erklære Japan og Tyskland krig.
Krigen kom nærmere. Joachims søs- ter ble drept da Lübeck ble bombet.
Og jeg fikk vite at mine foreldre hadde omkommet i en ulykke.
Det var en forferdelig tid. Den ene bortgangen etter den andre.
Er det fra hertugen?
Han er savnet. Han kan ha blitt tatt til fange.
-Jeg trodde han var i England. -Han dro til Tyskland i et oppdrag.
Emanuelle, han lever. Jeg vet det.
Ja.
2 år senere
Ettersom årene gikk, ble håpet stadig svakere.
William hadde vært borte så lenge, og ingen hadde funnet noe.
Selv Joachim hadde gjort undersøkelser.
Man antokat William hadde dødd et sted i Tyskland.
Jeg ville ikke tro det, men jeg hadde ikke sett ham på fire år.
Det var fryktelig lang tid, selv for en så sterk kjærlighet som vår.
Sist, men ikke minst.
Joachim, jeg kan ikke ta imot dem. De er vakre, men det ville vært galt.
Sarah, du betyr så mye for meg. Du skal vite hvor høyt jeg elsker deg.
-Joachim, dette er ikke mulig. -Hvorfor ikke?
Vi er venner. Vi står nær, men det er alt så lenge William lever.
-Og hvis han ikke gjør det? -Jeg vet ikke hva jeg ville føle.
-Akkurat nå er jeg ennå hans kone. -Jeg vil alltid være her for deg.
Og når du godtar at William er borte, vil jeg fortsatt være her.
Vi får vår tid sammen. Jeg kommer alltid til å elske deg.
Hva slags jul er det uten julesanger? Philip...Lizzie, kom, så synger vi.
Kom...
-Jævla tysker! -Philip, si unnskyld.
-Han er ikke pappaen min. -Klart han ikke er det.
-Han vil drepe pappa. -Hvem har sagt det?
Jeg hater dere begge to.
Den sommeren kom de allierte og begynte å ta tilbake Frankrike.
Tyskerne ble grepet av panikk, og de fleste ble sendt til fronten-
-eller tilbake til Berlin.
Lizzie hadde hostet siden våren, og det var blitt en hard influensa.
Hun hadde ikke vært ute av sengen på uker.
-Kommer Lizzie til å dø, mamma? -Nei da, skatt.
Hun er glovarm av feber, medisinen hun fikk hjelper ikke.
Det er alt vi har. Vi får ingen leveranser.
-Se til å finne noe et sted. -Jeg ville hvis jeg kunne.
Det gjelder hennes liv. Be en annen lege undersøke henne.
Den siste reiste i morges. Det finnes ingen andre.
Joachim, du må hjelpe meg.
Mamma er her.
Ikke vær redd.
Du er snart frisk igjen.
Hvordan er det med henne?
-Noen forandring? -Hun har ikke vært våken på lenge.
Jeg er glad i deg, mamma.
Jeg er glad i deg, jenta mi. Mamma er så glad i deg.
Den amerikanske hæren er sikkert veldig nær nå.
-Jeg har nettopp fått en ordre. -Og...?
Vi må reise i morgen.
-Han er alltid sint nå. -Det har han rett til å være.
Han har mistet en far og en søster.
Kanskje er han redd for å miste deg til meg.
-Hva kommer til å skje med deg? -Jeg er kalt til Berlin.
Når alt er over, kommer jeg tilbake til deg.
Sarah, vær forsiktig. Jeg kommer til å savne deg.
Jeg kommer til å savne deg også.
Jeg har stjålet et bilde av deg. Jeg håper du ikke har noe imot det.
Det er alt jeg kommer til å ha.
Sarah, jeg elsker deg så høyt.
Jeg elsker deg også.
-Er pappaen min død? -Jeg tror ikke det, skatt.
-Elsker du ham? -Ja, veldig høyt.
-Elsker du Joachim? -Joachim har vært en god venn.
Livet her kunne ha vært verre. Philip, nå går vi hjem.
Du skal endelig få møte farmoren din, Philip.
Du får ta deg av alt. Du har nummeret i Whitfield, om du trenger å nå meg.
Det er fem år siden jeg var utenfor Frankrike.
Jeg kommer til å savne deg. Alt vil gå bra.
Jeg kommer til å savne deg også.
Philip...
Vi ses snart igjen.
Philip...
Farvel.
-Velkommen hjem, Deres nåde. -Takk, Edward.
Velkommen til Whitfield, Deres nåde.
Mannen på flyplassen kalte meg også "Deres nåde". Hvorfor ikke hjemme?
-Av hvem? -Emanuelle.
Jeg skal minne henne på det.
Å, så deilig å se deg igjen.
Og endelig å få møte deg, Philip.
Faren din snakket om deg hele tiden.
Sarah, han er så vakker.
Han ligner på William.
Se på hestene. Kan jeg gå og se på dem?
Ja da, men ikke skitne deg til.
Edward, hold øye med barnebarnet mitt.
Han er skjønn. Så godt å ha en gutt her.
Tyskerne gjorde det der.
Dere må vite noe nå. Min mann kan ikke bare forsvinne.
Dessverre kan han det i en krig.
Rapporter om savnede får jeg hver dag på mitt skrivebord.
Og hva gjør De med det?
Min mann var ikke bare offiser. Han var også hertug av Whitfield.
Noen må vite noe.
-Deres nåde, jeg forstår Deres uro. -Det tror jeg ikke.
Han er forsvunnet. Det må være en grunn.
Jeg skulle ønske jeg hadde et svar.
Han kan ha blitt tatt til fange og være krigsfange nå.
Men vi kjenner identiteten til de fleste, og etter alle disse årene...
-...virker det usannsynlig... -De tror at min mann er død.
Deres nåde, jeg skulle gjerne hjulpet,-
-men ikke før krigen er over, kan vi vite det sikkert.
Som i resten av Europa utspilles gledesscener i Frankrike-
-når pariserne strømmer ut i gatene for å feire krigens slutt.
Byen prydes av flagg og bannere, og Marseillaisen høres på alle torg.
Det er over! Jeg hørte det på radioen.
Tyskland har kapitulert. Krigen er endelig slutt. - Å, Philip...!
-Kommer pappa hjem nå? -Jeg vet ikke.
Jeg kommer. Vent, jeg kommer.
3 måneder senere
Hva vil du?
-Krigen er slutt, Emanuelle. -Og...?
Jeg kommer for å treffe hertuginnen.
Hun er i England. Hennes mann er funnet i live.
Jeg forstår.
Hils henne...
Hils henne og si at jeg er glad for hennes skyld.
William...
Å, William...
Han mister bevisstheten iblant. Jeg er redd de har skadet ham.
Han har alvorlige indre skader, og har fått slag mot hodet.
-Han blir vel frisk? -Vi gjør alt i vår makt.
Men jeg vil ikke gi dere falske håp. Hans tilstand er kritisk.
-De må redde ham. -Det er en sak til, Deres nåde.
De har brukket begge bena hans flere ganger. Nervene er alvorlig skadet.
Han vil kanskje aldri kunne gå igjen.
Vi gjør selvfølgelig alt vi kan.
Du skulle se Philip ri, elskede. Moren din sier at han ligner på deg.
Og vent til du får se slottet.
Jeg vet at du overlever. Du må det. Jeg lar deg ikke dø.
Jeg lar deg ikke forsvinne nå.
William, vær så snill...
Sarah...
Philip, dette er faren din.
Jeg er så glad for å treffe deg.
Jeg fyller seks år i dag. Det er bursdagen min.
Jeg husker dagen da du ble født. Gratulerer, sønn. Jeg har savnet deg.
Jeg var ikke der for ham...
...og for deg.
Jeg er så lei for det. Jeg var ikke der hos deg da Lizzie...
Du kunne ikke ha gjort noe. Vi hadde verken lege eller medisiner.
Vi hadde ingenting igjen da, og Lizzie var ikke sterk nok.
Kommandanten på slottet ga oss alt han hadde, William.
Men hun...
Hun var ikke sterk nok.
Hun var...
Hun var så søt.
Hun var sånn en søt liten jente.
Jeg skulle ønske du hadde fått møte henne.
Jeg savnet dere så veldig.
Jeg er så glad for at du er tilbake.
Kom og legg deg, elskede.
Jeg sitter oppe en stund til.
-Men du var vel en helt? -Nei, jeg gjorde bare jobben min.
Drepte du mange tyskere?
Jeg drepte ingen. Jeg var heldig.
Jeg trodde du var død, pappa.
Tanken på deg og mamma holdt meg i live.
Hva om vi ruller sammen teppene og ser om du kan skli på dem...
Ikke si noe til farmor.
De ga William medalje, men de kunne ikke gi ham bena tilbake.
Da han følte seg klar, dro vi hjem. Hjem til Frankrike.
Det gjør så vondt å vite at tyskere bodde i huset vårt.
Det er et mirakel at de ikke ødela mer.
Kommandanten var en bra mann. Han holdt sine menn under kontroll.
Han likte ikke krigen bedre enn vi.
Han og jeg var venner.
Han bodde her så lenge, og så mange ting skjedde.
Elizabeth ble født.
Joachim tok imot henne, for det var ingen andre her.
Han reddet livet hennes. Hun ville vært dødfødt, var det ikke for ham.
Vi overlevde her i fire år.
Og så døde Lizzie.
Han var med på alt det.
Lurer du på det jeg tror, er svaret nei. Ingenting skjedde mellom oss.
Philip sa at...du kysset ham da han reiste.
Han har rett. Jeg gjorde det. Jeg visste ikke om jeg hadde mistet deg.
Og han hadde vært min venn. Jeg sa morna til ham.
Jeg var alltid din kone, William. Jeg kunne aldri ha vært utro.
Det kunne jeg ikke.
Vi går hjem.